Cu tot respectul cuvenit, bună ziua! De ani de zile (20 sau mai mult) am un vis care se repeta obsesiv, cel în care diferiţi oameni, fie rău-facători care mă fugăresc, ori chiar prieteni sau cei dragi îmi cer să sar de undeva de sus, de obicei de la o fereastră. Mie în sufletul meu nu mi-e frică de vise, oricât de tulburătoare ar fi (şi au fost destule!), deoarece ştiu că de voia lui Dumnezeu nimeni nu trece. Dar din cauza păcatelor mele mă întreb dacă totuşi ar trebui să-mi fie teamă, deoarece din cauza presiunii încep să cedez şi să mă întreb chiar şi-n vis dacă poate ar trebui să sar ca poate aşa se încheie această obsesie; singura teamă este că nu mă voi mai trezi din somn, mai ales că am nişte probleme cu inima. Până acum de fiecare dată m-am trezit înainte să iau vreo hotărâre, ori ceva mi-a oprit căderea până să ajung jos de tot (când eram copil). Nu ştiu dacă are vreo legătură, dar unchiul a murit pe la 20 de ani aruncându-se de la fereastră şi toate rudele obişnuiau să mă compare cu el, lucru care mă deranjează. Similar, în visele astea apar persoane care încearcă să mă convingă să cobor pe nişte scări în jos care par fără sfârşit; fie îmi spun că frăţiorii mei sunt acolo, ori că nu-ştiu-ce floare preţioasă, ori nu-ştiu-ce castel minunat; ultima dată era o fată care zicea că e sora mea şi să vin acolo jos să o ajut şi că mă aşteaptă, dar să găsesc o cale să „cad” până jos, nu să cobor. Eu am găsit scările şi am coborât treaptă cu treaptă, şi m-am răzgândit după ce am vazut cum sunt; erau în spirală şi duceau undeva în fundul pământului, iar de jos se auzeau ţipete şi vaiete şi ieşea fum, şi pe scări vedeam siluete de oameni şi de creaturi mari cu lanţuri, dar aceste fiinţe nu păreau materiale; cu fiecare treaptă simţeam că îmi oboseşte sufletul şi că deznădăjduiesc şi că îmi pierd minţile, aproape că nu mai ştiam cine sunt, nu mai aveam putere; de aceea m-am răzgândit şi m-am întors sus. De atunci imi este mereu teamă ca nu cumva în această viaţă să fac ceva rău care să mă despartă de Dumnezeul meu iubit şi să ajung acolo jos; nu vreau să ajungă nimeni într-un loc ca acela, care numai şi la suprafată şi tot este îngrozitor… Dar parcă orice-aş face mereu am o tulburare în suflet, ca undeva greşesc, ori că nu am şi nu voi avea suficientă putere să-mi stăvilesc patimile, ori că vreun om va ajunge acolo deşi poate i-aş fi putut da un sfat potrivit ca să nu ajungă acolo… Uneori când imi aduc aminte de câteva din aceste vise şi de cele ce-am văzut şi-am simţit, şi de cât de imensă este puterea lui Dumnezeu, aş vrea să urc pe acoperişul unei case şi să le strig în gura mare tuturor oamenilor că Iadul şi Raiul sunt adevărate, că totul este adeăarat şi cât se poate de real. Dar până acolo, mă impiedic de propria ignoranţă şi neputinţă… Este incredibil cât de uşor ne pierdem în iluzia zilei trecătoare şi scăpăm din vedere realitatea veşniciei!
- Elisa a întrebat 12 ani ago
- last edited 3 luni ago
- You must login to post comments
Demonii, care au cale libera spre sufletele noastre in vremea cat suntem treji, au cale libera spre ele si atunci cand dormim. Si in vremea somnului, ei ne ispitesc cu pacatul, amestecand cu inchipuirea noastra si inchipuirea faurita de ei. De asemenea, vazandu-ne ca luam aminte la vise, se silesc sa ne faca visele cat mai interesante, iar in noi sa starneasca o mai mare atentie fata de aceste naluciri, sa ne faca, incetul cu incetul, sa ne incredem in ele. Aceasta incredere este intotdeauna impreunata cu parerea de sine, iar parerea de sine, falsifica modul in care ne vedem cu mintea pe noi insine, iar drept urmare, intreaga noastra activitate se lipseste de dreapta socoteala – exact ce le trebuie demonilor. Celor ce au sporit in parerea de sine, demonii incep sa li se arate in chip de ingeri de lumina, in chip de mucenici si preacuviosi, chiar si in chipul Maicii lui Dumnezeu si al lui Hristos Insusi, fericesc petrecerea lor, le fagaduiesc cununile ceresti, ridicandu-i prin aceasta la inaltimea parerii de sine si a trufiei. Aceasta inaltime este, totodata, si prapastia pierzarii. Trebuie sa stim si iarasi sa stim ca in starea noastra, neinnoita inca prin har, nu suntem in stare sa vedem alte vise in afara de cele alcatuite de aiurarea sufletului si de barfirea demonilor. Asa cum, in stare de veghe, din firea cazuta, rasar in noi, sau sunt aduse de demoni in chip statornic si neincetat, cugete si inchipuiri, si in vremea somnului vedem vise doar prin lucrarea firii cazute si prin lucrarea demonilor. Asa cum mangaierea noastra in vreme de trezie sta in strapungerea inimii, care se naste din constiinta pacatelor noastre, din aducerea-aminte de moarte si de judecata lui Dumnezeu (numai ca aceste ganduri apar in noi din harul lui Dumnezeu, care traieste in noi, sadit prin Sfantul Botez, si sunt aduse de ingerii lui Dumnezeu, potrivit starii noastre de oameni aflati sub pocainta) – tot asa si in somn, foarte rar, la mare nevoie, ingerii lui Dumnezeu ne infatiseaza fie sfarsitul nostru, fie muncile din iad, fie infricosata judecata care incepe odata cu apropierea mortii si continua dupa moarte. Aceste vise ne aduc frica de Dumnezeu, strapungerea inimii, plansul pentru noi insine. Asemenea vise se dau, insa, foarte rar unui nevoitor, sau chiar si unui pacatos vadit si inrait, prin osebita si nestiuta iconomie a lui Dumnezeu; sunt date rar nu din zgarcenia Dumnezeiescului har, fata de noi – nu ! Ci din acea pricina, ca tot ce se intampla cu noi in afara randuielii obisnuite ne duce la parere de sine si clatina in noi smerenia, care este neaparat trebuincioasa pentru mantuirea noastra.
Voia lui Dumnezeu, in a carei implinire sta man|tuirea omului, este infatisata in Sfanta Scriptura atat de viu, atat de puternic, atat de amanuntit, ca a lucra pentru mantuirea oamenilor prin incalcarea obisnuitei randuieli a lucrurilor apare ca o fapta de prisos si nefolositoare. Celui ce a cerut invierea celui mort si’ trimiterea lui catre fratii sai spre a-i vesti sa treaca de pe calea cea larga pe cea stramta, i s-a zis: „Au pe Moise si pe prooroci: sa asculte de ei”. Iar cand cel ce ceruse aceasta s-a impotrivit: „Nu !…, ci daca cineva dintre morti se va duce la ei, se vor pocai”, a primit raspunsul: „Daca nu asculta de Moise si de prooroci, nu vor crede nici daca ar invia cineva din morti” (Lc. 16, 27-31 ). Experienta a aratat ca multi dintre cei care s-au invrednicit in vis de vedenia vamilor, a Infricosatei Judecati si a altor lucruri cumplite de dincolo de mormant, au fost cutremurati de vedenie pentru scurt timp, iar apoi au cazut in imprastiere, au uitat de cele vazute si au trait in negrija; dimpotriva, unii care nu au avut nici un fel de vedenii, ci s-au invatat cu osardie in legea lui Dumnezeu, au venit treptat la frica lui Dumnezeu, au atins sporirea duhovniceasca si au trecut din pamanteasca vale a plangerii in fericita vesnicie cu bucuria nascuta din incredintarea mantuirii. Sfantul Ioan Scararul cugeta despre partea pe care o au demonii in visele monahilor, folosind cuvintele de mai jos: „Atunci cand parasim, pentru Domnul, casa si rudeniile noastre, dandu-ne pe noi insine strainatatii pentru dragostea lui Hristos, demonii, din razbunare, incearca sa ne tulbure prin visuri, aratandu-ne rudeniile noastre plangand, fie murind, fie inchise, fie stramtorate pentru noi. Deci, cel ce crede viselor e asemenea celui ce alearga dupa umbra sa si incearca sa o prinda. Dracii slavei desarte se fac, in visuri, prooroci. Ei ghicesc ca niste vicleni, cele viitoare si ni le vestesc mai dinainte, ca implinindu-se vedeniile sa ne minunam si sa ne inaltam cu gandul ca unii ce ne-am afla deja aproape de darul proorociei. In cei care cred dracului acestuia, el se face adeseori prooroc. Iar pentru cei ce-l defaima, el este pururea mincinos. Duh fiind, el vede cele ce se savarsesc in cuprinsul vazduhului si cunoscand pe cineva ca moare, vesteste despre aceasta, in vis, celor usurei la minte. Dracii nu stiu nimic din cele viitoare, dintr-o cunostinta de mai inainte, altminteri si vrajitorii ar fi in stare sa ne prezica ceasul mortii.
Demonii se prefac deseori in ingeri de lumina si in chipuri de mucenici si ne arata pe aceia venind la noi in visuri. Iar cand ne desteptam, ne afunda in bucurie si inaltare. Dar aceasta sa-ti fie semnul inselarii (amagirii dracesti). Caci ingerii ne arata muncile, judecata si moartea, iar odata treziti, ne umplem de cutremur si tanguire. Cand incepem sa ne plecam in vis dracilor, ei vor incepe sa-si bata joc de noi si cand suntem treji. Cel ce crede visurilor e cu totul necercat. Iar cel ce nu crede nici unora, e cu adevarat filosof. Crede numai celor care-ti vestesc tie chinuri si judecata. Dar daca acestea iti pricinuiesc deznadejde, si ele sunt de la draci” (Sf. Ioan Scararul, Adaos la cuvantul al 3-lea).
Preacuviosul Casian Romanul povesteste despre un monah oarecare, de loc din Mesopotamia, cum ca ducea o viata cat se poate de anahoretica si postniceasca, dar a pierit, amagit fiind de demoni prin vise. Demonii, vazand ca monahul nu prea lua seama la cresterea lui duhovniceasca, ci isi indrepta toata luarea-aminte spre nevointa trupeasca, au inceput sa-i infatiseze vise care, prin reaua viclenie a dracilor, se implineau in fapta. Atunci cand monahul s-a intarit in increderea in visele sale si in sine, diavolul i-a infatisat intr-un vis maret pe iudei desfatandu-se de bunatatile cele ceresti, iar pe crestini chinuindu-se in muncile iadului. Facand aceasta, demonul – bineinteles, in chip de lumina sau de oarecare drept al Vechiului Testament – l-a sfatuit pe monah sa primeasca iudaismul spre a avea putinta de a se impartasi de fericirea iudeilor, ceea ce monahul a si facut fara sa mai intarzie catusi de putin. (Cuvant despre dreapta socotinta, Filoc. slav. V, VI).
Cele spuse sunt de ajuns pentru a lamuri iubitilor nostri frati (.) cat de nesocotit lucru este a lua aminte si, cu atat mai mult, a te increde in vise, precum si cumplita vatamare care poate sa se nasca dintr-o asemenea incredere. Din luarea-aminte la vise totdeauna se furiseaza in suflet increderea fata de ele: de aceea este oprita cu asprime chiar si aceasta simpla luare-aminte.
- Guest a răspuns 12 ani ago
- You must login to post comments
Te rog să te autentifici mai întâi pentru a trimite.